En ole enää muukalainen keskuudessanne.
Kukaan ei ole muukalainen Feacialaisten keskellä.
Kansamme menestyy, ja kaupungilla on tulevaisuus.
Emme kerskaile turhaan.
Kuka tuleekin, jos jumalat haluavat hänen jäädä, kohtelemme häntä
kuin yhtä meistä, joka haluaa elää rauhassa.
Sanon sinulle kuin omalle veljelleni, Odysseus: Jää luoksemme.
Olen muukalainen, joka aina asettuu vieraaksi. Eoluksen luona olin kuukauden.
Kirken luona olin vuoden. - Kirke? Kuka Kirke?
Kirke on kaunisääninen velhotar, Aeteksen sisar,
syntynyt Auringosta ja Perseasta, Meren tyttärestä.
Mutta kun tulimme sille saarelle,
emme ymmärtäneet sen salaisuutta, Ja luulimme voivamme jatkaa matkaa.
Oltuamme monta päivää merellä, auringon paahteessa ja suolaisessa tuulessa,
vihreä seinä, joka ympäröi rantaa, lupasi varjoa,
tuoreen lihan metsästystä, ja kylmää vettä.
Mutta metsä sai minut ihmettelemään, mitä puiden taakse piiloutui?
Seuraavana aamuna tein päätöksen:
Jaan meidät 2 joukkoon: Toista johdan minä,
ja toista Eurilochus. Toinen tutkii saaren,
toinen vartioi laivaa.
Kuka päättää, mikä joukkue menee mihinkin?
Arvomme sen, niin on parasta.
En pakota sinua tahtooni.
Olemme kärsineet liikaa vierailuni takia Eolusin luona.
En vaadi päästä retkelle henkilökohtaisesti, mutta toivon, että onni valitsee minut.
Eurilochus, päättäkööt jumalat. Rukoillaan.
Musta jää, valkoinen lähtee.
Silti olen pahoillani, etten tule sinun kanssasi.
Eurilochuksen partio lähti. Oli ensimmäinen kerta, kun hän meni yksin.
Odotimme. Tuli hämärä ja sitten yö laskeutui.
Aamunkoitteessa ystäväni ei ollut palannut,
niinpä valmistauduin seuraamaan heidän jälkiään.
Odysseus!
Se oli Eurilochus, ja hän oli yksin.
Hän saattoi tuskin hengittää, niin kiihtynyt hän oli.
Hänen sydämensä melkein halkesi.
- Missä ovat ystävämme? - Kauheaa, Odysseus!
- Kerro! Mitä tapahtui? Puhu! - En tiedä! En tiedä,
metsä muuttui oudoksi. - Mitä tarkoitat?
- Se oli kauheaa! - Rauhoitu! Missä ovat toverimme?
Jokainen päivä tuntui pidemmältä, ja kohtalo aina vain vihamielisemmältä.
Todellakin, kohtalo tarttui teihin jälleen, ja te saitte kärsiä.
Yritin pelastaa heidät, mutten tiennyt, miten!
- Se ei ollut syytös Odysseus. - Oletan.
Lehtiä oli enää harvassa, ja puut näyttivät kuin syksyllä,
ja kuulimme eläinten ääniä näkemättä niitä.
Yhtäkkiä, puiden seasta löysimme raunioituneen seinän,
joka tuntui jonkin ikivanhan ja oudon rakennuksen jäänteeltä.
Menimme sisään, mutta äänet vain vahvistuivat edelleen
ja kaikuivat kaikista suunnista, kuin olisivat matkineet toisiaan.
Toiset istuivat väsyneenä maahan, mutta minä lähdin,
ja kuulin hirvittävää rouskutusta. Kun palasin, näin ystäväni
pakkautuneena yhteen kuin eläimet.
Ja hehän siinä oivatkin, mutta heistä oli tullut sikoja!
Kauhuissani tuijotin heitä, ja kuulin musiikkia.
Sitten eräs nainen tuli niiden lähelle,
kosketti niitä ja nauroi.
- Entä sinä? - Juoksin. Hyppäsin muurin yli,
ja löysin tieni takaisin tänne.
- Näytä minulle tietä. - Pysähdy! Minne olet menossa?
- Sinne, missä te olitte. - Lähdetään täältä, minä pyydän.
- Lähdetään! - Jos pelkäät, menen yksin!
Ja lakkaa vapisemasta, lopeta se!
Tunsin pakottavaa halua mennä.
- Eikä sinua pelottanut? - Ei, haaste löytää tuntematon oli vahvempi.
Niin vaikeaa, kuin se minulle olikin, halusin yrittää uudelleen.
Elämälleni ei ollut muuta vaihtoehtoa, kuin vaarantaa se uudelleen.
Luonto saarella oli kiehtova,
ja sen naisen laulu ohjasi askeleitani.
Kärsimättömyyteni kasvoi, joten pakottauduin varovaiseksi.
Odysseus, minne olet menossa yksin, tuntemattomaan paikkaanko?
Tiedät, että ystäväsi muutti likaisiksi eläimiksi
eräs nainen, ja sinulla on kiire vapauttaa heidät.
Oletko varma, ettei sama kohtalo lankea päällesi?
Mielestäni kukaan muu, kuin minä, ei voi pelastaa heitä.
Kuka sinä olet? Törmään sinuun polulla ja tiedät jo nimeni.
En tahdo kertoa nimeni tässä metsässä, koska täällä asuu Kirke,
ja hänen talonsa on kaikissa puissa, jokaisessa oksassa tässä ympärillä.
Hän muuttaisi sinut kuin kenen tahansa muun ihmisen, joka tulee hänen luokseen,
mutta hän ei voi. Sitten hän muistaa,
mitä olen jo kertonut hänelle, että matkaaja nimeltä Odysseus
saapuu ja tuo hänelle kaiken,
mitä jumalatar ei tiedä:
ajatukset, kipu ja himo,
sillä se on hänen kohtalonsa. Käänny ympäri!
Näetkö tuon kukan? Poimi se. Hae vain.
Etkö voi?
Katso, se on helppoa. Syö sitä, niin loitsu haihtuu.
Nyt kerron, mitä tehdä:
Kun Kirke lankeaa polvilleen voimattomana vahingoittamaan sinua,
vedä miekkasi aikomuksenasi tappaa hänet.
Se pelästyttää hänet, ja hän tarjoaa sinulle vuodettaan.
Et kieltäydy, koska haluat pelastaa ystäväsi.
Mutta ole varovainen Odysseus, voit muuttua mieheksi,
joka ei ole ihminen, eivätkä kasvit voi pelastaa sinua siitä.
Minne menet? Kuka sinä olet?
Hermes siis katosi puiden sekaan,
jumalien sanansaattaja, joka esitteli itsensä kultakeppisenä poikana.
- Kertoiko hän siis nimensä? - Tiesin, että se oli hän.
Sydämeni löi kovemmin kun ajattelin Kirkeä,
ja hänen taikavoimiaan, joilla hän yritti vietellä minua.
Mitä etsit?
- Kotia. - Omaasiko?
Kuka tietää, ehkä se on täällä metsässä.
Katso ympärillesi. Kovin monet etsivät sitä ja löysivät sen.
- Mitä teet täällä? - Odotan. Odotan erästä, ikuisesti.
Kerro sitten minulle hänen nimensä.
Silloin odotat vähemmän.
Ehkä tunnen hänet, koska olen tullut kaukaa,
ja tunnen monia miehiä. Voisin puhua hänelle,
jos kerrot minulle hänen nimensä. - Olet nokkela, muukalainen.
Mutta miksi välität muutenkaan? Sytytä tuli, kiitos.
Mene siitä läpi. Tie johtaa taloon. Hyppää!
- Hyppään siis toiselle puolelle? - Sitähän sinä etsit?
Penelope!
Tule, istu tänne.
Tulet hyvin onnelliseksi, jos juot tämän.
Mitä silloin ajattelit?
Sitä kasvia, jonka katkeran hedelmän piti suojella minua,
jos Hermes ei valehdellut.
Muutut nyt kivuttomasti eläimeksi.
Mutta minä aloin tuntea kipua. Se muuttui sietämättömäksi.
Kuin tuli olisi palanut rinnassani, kuin kaksi voimaa olisi törmännyt yhteen.
Mene nyt sikolättiin!
Sitten näin tappion Kirken kasvoilla.
Ensin uteliaisuus, sitten pelko.
Mitä Hermes minulle kertoi, tapahtui täydellisesti.
Nyt oli Kirken vuoro kärsiä.
Hän huusi ja kieriskeli, se oli kauheaa, mutta kuten Hermes kertoi,
minun teki mieli tappaa hänet.
Saatoin vaivoin hillitä itseni katsoessni häntä.
Olin pelastunut. Hän tajusi minun olevan häntä vahvempi.
Olet Odysseus. Se ennustettiin minulle. Odysseus tulee Troijasta.
Hänen mielensä ei järky.
Miksi et tapa minua?
Tovereideni vuoksi. Haluan heidät takaisin.
- Sinun toverisi? - Niin, ne, jotka olet muuttanut eläimiksi.
Palauta heidät ihmisen muotoon.
- Miksi? - Koska he ovat ihmisiä.
-En ymmärrä. - Ymmärrätkö, kun sanon olevani heistä vastuussa?
En vielä, Odysseus. En tiedä, mikä yhdistää ihmisiä,
mutta tiedän, mitä haluat, ja minä kuuntelen sinua.
Olin tullut Kirken maagiseen maailmaan.
En ymmärtänyt sitä, mutta menin vapauttamaan ystäväni,
tietämättä, että menettäisin heidät.
Tunsin vain, kuinka epätodellista kaikki oli.
Nämä ovat ystäviäsi.
Tällaisilta he näyttävät, mutta he eivät tiedä meistä.
Tämä on heidän todellinen luonteensa, eivätkä he tarvitse sinua.
Katso tarkkaan. Voit muuttaa heidät takaisin ihmisen näköisiksi,
mutta ajattele kahdesti, ennen kuin päätät.
Haluan heidät ihmisiksi!
He näyttivät kuin pitkästä unesta heränneiltä,
tai kuin vastasyntyneiltä, arpisilta ja tietämättömiltä.
Olivatko he taas kuten ennenkin?
Kyllä, mutta outo hehku oli heidän silmissään.
Jotain tuntematon asetettu meidän välillemme.
Kirken takia? Saamasi vallan takia?
On inhimillistä pelätä tuntematonta. Saitko heidät rauhoittumaan?
Ehkä oli väärin olla heti puhumatta heille ystävällisesti.
Tuskin saatoin puhua. Aivan kuten ne, olin hämmästynyt ja levoton.
Jotain tuntematonta asetettu välillämme ensimmäistä kertaa.
Yritin päästä heitä lähelle. Mutta he pakenivat.
Odysseus!
Hän oli hyvin viehättävä.
Ja sinä jätit ystäväsi,
ja halusit palata sen naisen takia?
Ei, en voi sanoa jättäneeni heitä.
He puolestaan ​​pakenivat metsän läpi,
ja palasivat laivalle. Löysin heidät rannalta,
ja halusin heidän luottavan minuun, mutta Eurilochus puuttui asiaan,
ja käski heidän pysäyttää minut. He melkein vangitsivat minut.
Ehkä haluat heittää meidät takaisin sikolättiin?
Olet jo tulossa sen naisen palvelijaksi.
Muistatko ehkä Kykloopit? Sielläkin oma hulluutesi ajoi meitä!
Kun hän veti miekkansa, ja vaikka Euriloch oli serkkuni,
uhkasin leikata hänen päänsä irti.
Mutta he olivat jo peloissaan ja hämmentyneet,
niin että tuskin he mitään olisivat voineet tehdä.
He eivät nähneet minua koko vuoteen, kun olin Kirken luona.
- Koko vuoden? Oletko varma? - Toki. Ei, ajan kulkua
ei havainnut Kirken maailmassa, mutta sen ulkopuolella
rannalla, jossa miehistöni eli, päivät, kuukaudet,
ja vuodenajat kuluivat.
Toverisi raatavat sen edestä, minkä antaisin heille lahjana.
Katso heidän elämäänsä. Yksinkertaisia villejä.
He puurtavat yhdessä, ja saavat silti huonon sadon.
Ja minulla on tässä metsässä viiniä niin runsaasti kuin sydämeni haluaa,
ilman tarvetta poimia ja puristaa, sadetta ja aurinkoa on yllinkyllin.
Katso, kuinka kaikki on rakennettu? Tämä mökki esimerkiksi.
Tai puutarha.
Ei johdu kiittämättömyydestä, että mieheni eivät halua
elää täällä. He ovat tavallisia ihmisiä, kasvaneet tuollaiseen, ja he pelkäävät meitä.
Ei, ei heidän pelkonsa erota heitä meistä,
vaan jotkin sinun ajatuksistasi. Eikö vain?
Onko minulla ajatuksia, joita et tiedä?
Tulkaa.
Odysseus! Odysseus!
Kerro, mitä haluat? Mitä tahdot kertoa minulle? Puhu Eurilochus.
Unohdit Ithacan, Odysseus.
Lupasit viedä meidät kaikki kotiin, ja olet unohtanut lupauksesi.
- Varo sanojasi! - Et ole enää Ithacan kuningas.
Et ole kuningas, et ole edes Ithacan mies.
- Odysseus! Odysseus! - Missä olet?
Se oli ilkeä uni, joka jätti tuskan sydämeeni,
mutta ymmärsin, että kotiinlähtöpäivä oli tullut.
Isänmaan kaipuu heräsi taas minussa.
Se merkitsi, että keräisin toverini taas kokoon.
- Nyt minun olisi pitäisi kerätä voimaa. - Lähteä Kirken luota?
- Kertoa heille totuus. - Että olet hänen kanssaan?
En voinut tehdä mitään ilman häntä. Se oli hänen taikaansa.
Lähtemiseenkin tarvitsin hänen apuaan.
Läden kuningattareni luo.
Tiedän, etten voi rakastaa itseäni, etkä sinäkään rakasta minua. Se on kohtaloni.
Vain harhailijoita ja epätoivoisesti kotiin pyrkiviä
jumalat lähettävät minulle. Kukaan ei rakasta minua.
Kukaan ei rakasta tuntematonta. He haluavat vain unohtaa kaiken,
vetäytyä rauhaansa, vankina kuin eläimet ympärilläni
odottaen rauhallista kuolemaa.
Siksi en odota ihmisiltä mitään. En ole koskaan käyttänyt voimaani
pitääkseni heidät luonani. Mene jos haluat!
En pakottanut sinua aikaisemmin, enkä tee se nytkään.
Kun käskin hypätä tulen yli, sinä hyppäsit.
En pakottanut sinua. Miksi siis pyydät nyt minulta lupaa lähteä
kun tiedät etten voi sitoa sinua? Miksi kysyt minulta?
Muista mitä sanoin, kun halusit palauttaa
ystäväsi miehiksi? Vaaransit elämäsi.
Tiedän, mutta emme voi paeta kohtaloamme: Kotimaamme,
isiemme maan jumalat ovat myös laittaneet sydämiimme.
Mutta sinä tiedät, etten voi suojella sinua siellä?
Ja että sinulla Odysseus, ei ole valtaa tämän paikan ulkopuolella?
Valtaa palauttaa ystäväsi ihmisiksi.
Sanoin hänelle taas, että halusin lähteä, eikä hän vastannut hämmästyen,
eikä murheellisenai, mutta miksi hän varoittamalla varoitti minua
miehistöni kohtalosta?
Hän yritti suojella minua sietämättömiltä vaikeuksilta.
Sen ymmärsin.
Odysseus, kun saavuit tälle saarelle,
tiesitkö, kenet kohtaat? - En.
Ja kun etsit kotiani, ja löysit minut metsässä,
sinä vain etsit ystäviäsi? Vain sinä pääsit tänne.
Miksi? Luulitko voivasi pelastaa heidän henkensä?
Vai halusitko, että vain miehet
näkevät taivaan salaisuudet?
Sinä ylitit rajan, Odysseus. On liian myöhäistä palata.
Puuttuu enää ylittää kuilun reuna.
- Minkä kuilun? - Hadeksen.
Polku, jota päätät palata kotiin, johtaa yli meren
sen toiselle puolelle, jossa kuolleet asuvat.
Vain sieltä löydät sen, mitä olet etsinyt niin epätoivoisesti.
Ja nyt, astut kuolleiden valtakuntaan.
On suuri kunnia kuolevaiselle vierailla siinä valtakunnassa.
Odysseus, kerro meille tarkkaan tuosta ainutlaatuisesta kokemuksesta.
Etuoikeutesi on myös meidän. Olemme hyvin kiitollisia.
Sinun kotimaasi ei ole niin kaukana enää.
Erebuksella kaikki on äärettömän kaukana, koska muistot kuihtuvat.
Se oli henkien kokoelma: surukasvoisia neitoja, vanhuksia
taistelussa kaatuneita sotureita.
Seurasin Kirken neuvoja: "Uhraa musta lammas,
ja sen veri virtaa sokealle profeetta Tiresiasille.
Ja jatka puhuen muille hengille: "Hadeksen jumalat,
tuonelan jumalat,
ja te, kuolleet,
jotka asutte tässä toivottomassa paikassa,
jos joskus palaan Ithacaan,
vannon uhraavani vasikan rasvaa lahjaksi,
ja Tiresiasille mustavillaisen pässin.
Anna verta.
Menkää takaisin, älkää tulko lähelle. Älkää koetelko sääliäni.
Minun on puhuttava vain Tiresiasille.
- Anna minun juoda tuota verta. - Äiti, äiti, mitä teet täällä?
Voi Laertesin poika, monien koettelemusten ja oveluuden,
miksi olet, onneton, jättänyt auringonvalon?
Miksi tulit tähän ilottomaan taloon?
Kysyn Tiresiasilta kohtalostani.
Laita pois miekka, ja anna miminun juoda verta, jos haluat tietää totuuden.
Haluat tietää paluupäiväsi,
paluun, josta jumalat tekevät katkeran.
Haluat paeta Poseidonin vihaa,
koska olet sokaissut hänen poikansa, ja pilkannut häntä vakavasti.
Kuinka paljon minä kärsin sen takia? Kerro minulle yksi asia:
Palaanko minä koskaan kotimaahani? Palaatko Ithacaan? - Palaat kyllä,
mutta joudut kestämään paljon enemmän vastoinkäymisiä.
Tulet myöhässä ja tulosi on vaikea, ja menetät kaikki ystäväsi.
Laivalla, joka ei ole sinun. Ja kotona löydät ihmisiä,
jotka kiusaavat vaimoasi Penelopea.
- Sinä kostat heille. - Vain sinä päivänäkö saan nähdä Ithacan?
Et jää silloinkaan, vaan ensimmäisen tilaisuuden tullen
hylkäät oman saaresi, ja purjehdit, kunnes tulet
ihmisten luo, jotka eivät osaa purjehtia, eivätkä suolaa ruokaansa.
He katsovat sinua kunnioittaen.
Silloin, lyö airo maahan,
ja uhraa Poseidonille.
Silloin palaat kotiin,
ja löydät levon. Kuolema tulee sinulle kevyesti,
kun vanhuus voittaa sinut. Ihmiset ympärilläsi elävät onnellisina.
Se on sinun kohtalosi. Kerroin totuuden.
- Ei! - Mene, Odysseus. jätä tämä pimeä paikka,
tämä lopullinen paikka. Unohda meidät kuolleet.
Olen kuullut totuutesi, mutta haluaisin nähdä äitini nyt.
Jos hän on täällä, anna minun kuulla häntä viimeisen kerran.
En voi antaa, enkä kieltää: En ole enää, olen poissa.
Mene päivänvaloon, poika. Sinun täytyy pelastaa rakkaasi.
Näen läsnäolosi, Agamemnon, kunniakas Atrides, kerro minulle:
Millainen kohtalo sinulle lankesi? Riuduitko sinä kuoliaaksi?
Tapahtuiko jotakin pahaa? Vai tappoiko vihollinen sinut?
Kuningattareni, Klitemnestra, aiheutti minun kuolemani.
Kuin härkä minut kaadettiin, hänen rakastajansa miekalla.
Ah, sellaista pahaa eukkoa ei koskaan ollut,
mutta tämä suunniteli kyllä rikosta sydämessään.
Hirvittävää rikosta hän suunnitteli aikoen surmata laillisen aviomiehensä.
Miten häpeällisen ja hirviömäisen teon hän teki
häväisten jokaisen tulevan vaimon, jopa kunnialliset heistä.
Kuuntele tarkasti neuvoani:
Kun tulet kotimaahasi, mene sinne salassa!
Älä luota kehenkään, älä parhaaseen ystävääsi, älä edes vaimoosi.
Hyvästi, Agamemnon.
Minun jälkeeni kenenkään ei kannata olla uskollinen armaalleen.
Yksi puhuu, muut toimivat, jos et halua kuolla nuorena.
Kun lähdin sotaan, jätin Penelopen nuorena naisena.
"Kotona löydät ihmiset kiusaamassa vaimoasi."
Achilles!
Ei enää Achilles. Hän kuoli Troijan lakeuksilla.
Kun elit, palvoimme sinua jumalana.
Nyt näen, että olet Herra kuolleiden joukossa,
joten en sure, että Achilles on kuollut.
Älä lohduta minua.
Mieluummin olisin orjana köyhän miehen talossa,
mutta elossa maan päällä, kuin hallitsija kuolleiden joukossa.
Varjele arvokasta elämää Odysseus. Se on paras aarteesi ja omaisuutesi.
Mene heti auringonvaloon poikani, sinun täytyy pelastaa
omat rakkaasi.
Äiti, rakas äiti, näen sinut viimeisen kerran.
En tiennyt, kuinka pelastaa sinut. Anna anteeksi.
Lapseni, miten pääsit tänne? On kauheaa katsella sinua täällä elossa.
Kun kuolit, oliko ketään sulkemassa silmäsi?
Saitko kunnon hautajaiset?
Olen kuollut, eikä muulla ole merkitystä. Olen täyttänyt kohtaloni.
Mutta koska kysyt,
niin kaipasin sinua niin, että riistin oman henkeni.
Entä isäni?
Isäsi on vanhentunut odottaessaan sinua.
Hän ei tule kaupunkiin, vaan asuu palvelijoiden joukossa.
Kuten villi, hän nukkuu lähellä tulta talvella,
ja lehtikasassa kesällä.
Kun yö laskee, hän päästää huokauksen sinulle.
Äitini, anna minun halata sinua. Anna minun koskettaa sinua.
Et voi poikani, se on kuoleman laki.
Jäsenissäni ei ole enää lihaa, tuli söi sen armotta,
ja sielu haihtui kuin kaunis uni. (polttohautaus postmykeneläisellä ajalla)
Mutta sinä palaat auringonvalon kanssa!
Halaa minua!
Voi, äiti!
Kolmesti sinä yritit.
Sydämesi toivoi halausta.
Kolmesti kuin varjo tai uni hän liukui käsiesi lävitse.
Pysäyttämätön kipu on vain syvempi ja syvempi.
Odysseus, Odysseus.
Elpenor!
Kyllä, se olen minä, kaikkein epäonnisin ystäviesi joukossa.
Mutta jätin sinut elossa Kirken saarella!
Laertesin poika, älä jätä minua hautaamatta.
Anna minulle kunnon hautajaiset ennen kuin lähdet Kirken saarelta.
Hautaa minut haarniskani kanssa. Tee hautani meren rannalle,
ja pystytä airo maahan.
Nyt sinulla on yksi ystävä vähemmän, Odysseus.
- Mitä Elpenorille tapahtui? - Se nyt vain tapahtui. Hän oli ylhäällä
laulamassa ja liukastui. Ehkä hän oli humalassa.
Kuulimme valitusta. Huusimme sinua, mutta et ollut siellä.
Hän on kuollut. Missä sinä olit, Odysseus, kaikki nämä kuukaudet?
Varjot hautaavat varjot.
Elpenor, viattomin meistä.
En enää usko, että kenellekään meistä on pelastusta.
Sinun on aika palata, Odysseus.
Ei! Ei ilman ystäväni. Taistelen heistä kuolemaan.
Mutta voit silti pelastaa heidät, ajattele sitä.
Onko se totta mitä sanot, koska Tiresias kertoi minulle:
"Sinä palaat yksin, ilman ystäviä?"
Olet jo yksin Odysseus, sillä olet palannut Tuonelasta.
Olet kahden kuoleman mies.
Tämä on mitä Tiresias halusi kertoa sinulle:
Älä odota, että miehistösi tottelee sinua niin kuin ennen.
Elpenor! Elpenor! Elpenor!
Valmistaudu matkalle, Odysseus.
Näytän sen sinulle, vaikka se tuo minulle tuskaa.
Sen sanottuaan Kirke meni mökkiinsä.
Hänen ennusti huulillaan minulle kohtaloni.
Kerron kaiken, mitä sinulle tulee tapahtumaan matkallasi,
niin että sinä ja miehesi tiedätte, että on olemassa tie pelastukseen.
Ensin tulette seireenin luo, jotka viekoittelevat kaikkia,
jotka tulevat niiden lähelle. Näet kallioita, mutta et kuule merta,
ja sinä ymmärrät tulleesi kauheaan paikkaan.
Älä mene lähelle, koska siellä on vain luita,
jäljellä niistä, jotka kuuntelivat seireenien laulua.
Voitko vastustaa kiusausta?
Mihin sinä ohjaat aluksen keulan?
Sitten vältä vaeltavat kivet, ja ota suunta Otavaan (pohjoiseen).
Vain yksi mies, Jason, on välttänyt tuhon,
koska jumalatar (Hera) rakasti häntä. Et voi edes yrittää nähdä niitä!
Se on toinen kiusaus. Kolmas kiusaus tulee
Trinakian saarella (Sisilia): Siellä laiduntaa mustaa karjaa.
Älä tapa niitä. Ne ovat auringon jumalan karjaa. (Helios)
Mutta olet nälkäinen ja vailla toivoa.
Sitten annat periksi viimeiselle kiusaukselle.
Minulla ei ole enempää sanottavaa sinulle, Odysseus. Lähtöhetki on saapunut.
Euriloch, Filetor, Heraclio, tulkaa ja kuunnelkaa.
Heti kun lähdemme, kiusaukset odottavat meitä.
Ellette kuuntele minua, kaikki kuolevat, eikä kukaan pelastu.
- Miksi uhkailet meitä Odysseus? - En uhkaile,
se on Tiresiasin ennustus. Sen otin mukaani Hadeksesta.
Eikö riitä, että olet matkustanut kaikki meret,
ja olet myös palannut kuolleista! Miksi ivaat meitä?
Suremme vielä Elpenoria, joka juuri meni manalaan.
Kukaan kuolevainen ei ole koskaan palannut Hadeksesta.
- Ehkä luulet olevasi jumala? - Teidän täytyy uskoa minua!
Hyvä on. Jos ette usko minua, ehkä uskotte Kirken sanoja!
- Kirke? - Kuka on Kirke?
- Ettekö muista mitään? - Muista mitä?
Ettekö mitään? Edes miten hän muutti teidät sioiksi, ja palautti sitten ihmisiksi?
Ja mitä hän antoi meille syötäväksi? Tammenterhojako?
Olemme kaikki väsyneitä Odysseus. Kyllästyneitä tarinoihisi.
Kuten tähän matkaankin, joka ei koskaan lopu.
"Olet yksin, Odysseus, koska tiedät mitä he eivät."
"Minä haihdutin ystäviesi muistista itseni,
ja tämän saaren, mutta kaikki, mitä sinä tiedät,
ja he eivät tiedä, sitä en voi poistaa. "